|
||
| ||
26 april 2006 |
Vård av eget barn lönar sig
UNTs
ledare 060404, ”Arbete ska löna sig”, måste vara ett olycksfall i
arbetet. Ledaren handlar om den s.k. Nacka-modellen där kommunen köper
en barnomsorgstjänst av föräldrar vilket möjliggör kommunalt stöd för
vård av eget barn. Länsrätten har underkänt modellen på formalistiska
grunder. UNTs ledare försöker
hävda att detta underskännande är något bra. Men ledaren missar målet
genom felaktiga utgångspunkter. Nacka-modellens
konstruktion kan tyckas märklig, men är egentligen bara ett kreativt sätt
att hantera den större märkligheten att vård av eget barn inte berättigar
till samma samhällsstöd som vård av andras barn. Ledarens första stora
fel är just att hävda att vård av eget barn inte är ett arbete. Barn
behöver omsorg för att överleva. Barn som inte får mat, kärlek,
omsorg och stimulans skadas i sin utveckling eller dör. Barnomsorg är
alltså ett jobb. Det måste utföras. Någon måste utföra det. Görs
inte jobbet så finns inga svenskar om 100 år. De som ger bäst daglig
omsorg innan tre års ålder är, enligt de senaste stora undersökningarna,
barnets föräldrar. Inte så att förskolan skulle vara dålig, bara att
friska föräldrar är bättre. I detta resonemang kan dock förskola
likställas med föräldrar. Den som utför barnomsorgsjobbet måste själv äta, sova, och ha tak över huvudet, vare sig det är en förälder, en barnskötare eller förskollärare. Dessutom behövs mat, kläder, blöjor och leksaker till barnet. Allt detta kostar pengar i en marknadsekonomi. Det är inte gratis att skapa nya friska skattebetalande medborgare. I ett högskattesamhälle är det naturligt att använda offentliga medel för att få detta arbete utfört. I den ekonomiska anda som UNTs ledare är skriven i kan man ju säga att investeringskostnaden för att skapa en frisk skattebetalare är blygsam, oavsett vem som utför arbetet, jämfört med den senare avkastningen. Vård av eget barn lönar sig för samhället. Eftersom ansvaret för barnen enligt svensk lag vilar på föräldrarna så är det självklart föräldrarna som måste avgöra vem som ska utföra barnomsorgsarbetet. Nacka-modellen möjliggör för föräldrarna att göra detta val vare sig de väljer dagmamma, förskola, föräldrakooperativ, släkting eller vård av egen förälder i eget hem. Att
staten eller kommunen ensidigt skulle gynna endast en barnomsorgsform, förskola,
på bekostnad av andra, t.ex hemmet, går emot allt liberalt ekonomiskt tänkande
såsom konkurrenslagstiftning och lagen om offentlig upphandling. Tillämpades
lagen om offentlig upphandling samt kunskapen om att en frisk förälder
är barnets bästa vårdare så skulle de föräldrar som själv önskade
vårda sitt barn givetvis vinna upphandlingen i praktiskt taget varje
fall. Nacka-modellen har gjort detta praktiskt möjligt. Den
mest hårresande felaktigheten i ledaren är dock påståendet att det är
ett fritt val att vara hemma med barn i Sverige. Det är det inte. Med det
höga svenska skatteuttaget är det svårt eller omöjligt för de flesta
familjer att finansiera vård av eget barn i hemmet. I själva verket är
ju skattesystemet uppbyggt på att medborgarna ska få transferreringar från
det allmänna för att klara just denna typ av kostnad. Att i det läget
ensidigt gynna barnomsorg utanför hemmet hör inte hemma vare sig i
svensk rättvisetradition eller i den demokratiska lyhördhet som varje högskattesamhälle
måste bygga på. UNTs
ledare nämner inte den jämställdhetsaspekt som ofta anförs i debatten.
Jämställdhetsaspekten kan lösas på sätt som inte drabbar barn och
hemmaföräldrar negativt, vilket jag skrivit om i andra sammanhang. Det
finns andra sätt än Nacka-modellen att ge hemmaföräldrar ekonomiskt stöd.
Det finns också en mängd andra argument för mer valfrihet i
barnomsorgen. Men man måste ge Nacka-modellen ett erkännande för att
den pedagogiskt åskådliggör ett djupt feltänk i dagens svenska
familjepolitik. Jonas Himmelstrand
Läs också: UNT - "arbete ska löna sig" GT - "hemmadagis"
|
Jonas Himmelstrand
|